Vi simmar.
Vem var Sara Montiel för mig?
Hon var allt.
-Universal. -Sångerska.
Skådespelerska.
Sara, Super-Sara.
-Vacker. -Jättevacker.
-Sara Montiel. -Absolut Montiel.
Hon var en superhjältinna, en gudinna.
Sara var vår första riktigt stora internationella stjärna.
Kom igen! Kom igen, hästen!
En ikon. Ett perfekt ansikte.
Socialt engagerad. Före sin tid. En riktig smällkaramell. Rolig.
De har krönt mig till de tyska bögarnas drottning.
Sara var Spaniens första sexsymbol. Hon var en erotisk myt.
Jag var sju år. Hon förändrade mitt liv.
Hon var sinnebilden av sensualitet, överflöd och erotik.
Hon var Sara Montiel, unik i sitt slag.
Hon var en stor influencer då. Sociala medier fanns inte ens.
Hon fanns innan filter fanns.
Man kan sätta en strumpa över kameran för att få bort alla rynkor.
Hon var före sin tid.
Hon hade en frihetsanda
och förmågan att skapa kontakt med alla.
Hon var en av de första feministerna, utan att ens veta om det.
På den tiden var det inte alls lätt att vara kvinna och fri.
-Så underbar. -Stå still, Antonia. Rör dig inte.
-Skratta lite. -Jag tänker inte skratta.
Nej, nej. Stå stilla.
Hon har alltid varit Antonia. Alltid.
Deras relation var unik. De gav varandra allt som två personer
kan ge varandra.
Dörren till hennes hem var alltid öppen för många vänner.
Till och med för dem som förrådde henne.
Hon började gråta som en liten flicka och kramade om mig.
Hon visste att hon skulle vara väldigt vilse under en lång tid.
Hon hade ett andra, ett tredje och ett fjärde liv,
vilket jag tror är det som gör stjärnor till stjärnor.
Om du känner dig nere, "Sara" dig själv och du kommer att må bra.
Hon gjorde allt För världens bästa
Men hon väcker ett djupt hat
Det är ren avundsjuka Hon blev missförstådd
Vilket liv
För att det var hon
Som bestämde allt
För hon var och kommer alltid Att vara Super-Sara
Super-Sara, Super-Sara
För hon var och kommer alltid Att vara Super-Sara
DEL ETT DE STEKTA ÄGGEN
Sara, hur känns det att ha varit en levande legend
och en vacker kvinna och sen förvandlas till en lögnaktig pajas?
-Nej, nej, nej. -Jo, en lögnare.
Sara Montiels sista år var väldigt sorgliga.
Väldigt sorgliga för Sara själv.
Sara hade modet att gå ut offentligt utan smink.
Var inte rädd.
Bär inte genomskinliga kläder. Du har kärlekshandtag. Det ser hemskt ut.
Under 2000-talet hade medierna slutat vara snälla
och blev istället överdrivet aggressiva.
All respekt de hade för henne var helt borta.
Det är bäst om hon stänger in sig
och inte går ut och gör bort sig på nattklubbar.
Sara Montiels peruk satt fast med kardborrband.
Hon måste börja med att respektera sig själv.
Sara utsattes inte bara för sexism, utan även för åldersdiskriminering.
Inser du inte att folk inte ser dig på samma sätt som förr?
Ett passande epitaf för en stjärna i livets slutskede. Före rigor mortis.
Denna behandling av en legend,
en viktig person i vår kultur, var obehaglig och oproportionerlig.
Ville de förstöra folks självkänsla,
eller prata om psykisk hälsa?
Om hon hade varit ens lite svag hade hon blivit krossad.
Sant eller falskt?
Jag skäms för att jag inte satte ner foten och sa: "Nu är det nog."
Jag har gråtit mycket. Och jag har hållit det för mig själv.
Hon varken dödade eller mobbade någon.
Hennes liv, hennes val.
Hur ska en kvinna som varit en legend agera när hon blir äldre?
Vill vi att hon ska försvinna?
I Spanien existerar och praktiseras nöjet att förstöra.
Sara har blivit tokig.
Hon har förlorat greppet om verkligheten.
Det visade människor en förvrängd bild av Sara Montiel
under senare år. Det hade inget att göra med den gamla Sara.
Jag är ingen nolla, jag är Sara Montiel.
Jag gjorde Spanien känt i hela världen.
Mina filmer har inte bara visats i Valladolid och Palencia.
De har visats över hela världen.
Det känns som om det bara var igår jag var 15 år, och nu är jag 16.
Spegeln ljuger inte.
Man kan muta en minister, en domare, en politiker,
men inte en spegel. En spegel visar vad den ser,
och det är så få av oss som pratar med den på tu man hand.
Jag har precis kommit från utlandet. Direkt från Hollywood.
Man får inte glömma att Sara Montiel
var den första spanska filmstjärnan som erövrade Hollywood.
SARITA MONTIEL I HOLLYWOOD
Många i Spanien insåg att Sara kunde erövra Hollywood,
den amerikanska drömmen. Hon kunde vara allt.
Hon satte sig i samma kategori som Hollywoodstjärnor.
"Jag är som Elizabeth Taylor."
De kallade mig spanjoren, från Spanien.
Sarita från Spanien.
Sara är den som tog steget till Hollywood.
Hon banade väg för alla som kom efter.
Penélope Cruz, Banderas, Bardem... De är fantastiska skådespelare.
Redan från början i Hollywood var hon med i produktioner i världsklass.
SARITA MONTIEL, VENUS FRÅN VERACRUZ
Inspelningen av Veracruz var spektakulär.
Den hade en enorm internationell distribution. Underbara motspelare.
Hon arbetade direkt med Gary Cooper och Burt Lancaster.
Gary Cooper älskade henne. Han kallade henne Montielito.
Han brukade säga: "Montielito, kom med mig, med mig."
Han skyddade henne lite, eftersom hon inte kunde engelska.
Jag lärde mig engelska fonetiskt när jag spelade in filmen Veracruz.
Hon hade en replik som löd: "Vill du slåss med mig?"
I den första tagningen utbrast hon rakt i ansiktet på Gary Cooper,
tänk dig Gary Cooper här...
Jag övade: "Vill du slåss?" Och jag sa till Gary: "Vill du..."
"Vill du knulla med mig?"
"...göra det med mig?" Han sa: "Ja, varför inte?"
Den första latinska bombnedslaget var Sara Montiel.
Inte Sofia Vergara, Salma Hayek eller Jennifer Lopez.
Hon kom till ett konservativt USA och utstrålade sensualitet.
Hon var lite som vår Marilyn.
Marilyn Monroe var förföriskt provokativ.
Sara Montiel behövde inte vara det.
Man föll bara av att titta på henne.
George Cukor, regissören bakom skådespelerskor som Greta Garbo...
Han regisserade nästan alla stora skådespelerskor.
Han sa: "De tre vackraste kvinnorna på film i världen är
Liz Taylor, Ava Gardner och Sara Montiel."
Få med lite av bakgrunden, okej?
Du har något vitt på höger sida av näsan.
Fuktighetskräm.
Tänk dig, massa fuktighetskräm.
Jag heter Pedro Víllora och jag hade den stora turen 1998
att skriva Sara Montiels officiella biografi.
Jag arbetade med henne och lärde känna henne under nästan två år.
Hon hade länge velat skriva sina memoarer.
Boken handlar om hur Antonia Abad blir Sara Montiel.
Det är svårt att säga hela Sara Montiels riktiga namn, men det var...
María Antonia Alejandra, Vicenta Elpidia...
Isidora Abad Fernández.
Sara Montiel föddes i La Mancha, Ciudad Real, på 1920-talet.
Hon var från Campo de Criptana, ett torrt landskap med väderkvarnar.
Hon ville visa hur någon som kom från inget kunde nå framgång
tack vare hårt arbete.
Hon drömde om att bli framgångsrik och ta sig ur fattigdomen.
Att vara någon, att vara något i livet.
Det var en dröm hon haft sen hon var liten.
Precis som Scarlett O'Hara sa Sara till sig själv, bättre klädd:
"Jag ska aldrig gå hungrig igen."
Hon ville ha välstånd och status och leva bättre,
men framför allt hade hon drivkraft att bli en stjärna redan som ung.
När hon var fem eller sex år
lämnade hennes familj Campo de Criptana för Orihuela.
Jag är från Orihuela och fick höra berättelser om Sara Montiel som barn.
Jag tror att det var en svår plats att växa upp på
om man var annorlunda eller var konstnärlig,
som var ovanligt för resten av invånarna.
När jag var liten var jag alltid annorlunda
och gillade inte samma saker som de andra.
Och jag blev ofta mobbad på grund av det.
När jag blev tonåring blev allt som mormor berättat
för mig som liten intressant.
Jag började läsa om henne.
Jag började lyssna på berättelserna på ett nytt sätt.
En gång gick jag över den gamla bron
och en bil dök upp. Jag såg den som i slow motion.
Och där satt hon i passagerarsätet.
Seriöst? Bodde den här kvinnan här och lyckades ta sig till Hollywood?
Hur lyckades hon med det? Det...
Jag får fortfarande gåshud, för det var en känsla av hopp:
"Jag kan ta mig härifrån och vara mig själv."
Hon är tillbaka och har överlevt. Jag tog det som ett tecken.
Från och med då bar jag det i mitt hjärta för alltid.
Det gav mig en väldigt stark drift att ge mig iväg.
Kom igen, vinden kommer att blåsa bort helgonet och allt.
-Vad mer kan den blåsa bort? -Min peruk blåser ända in till stan.
Alla i Orihuela kände till henne.
Hon knackade på en dörr, de öppnade, hon gick upp och sa:
"Frun, får jag sjunga en saeta på er balkong?"
"Ja, Antoñita, självklart."
De gav henne en kudde,
hon knäböjde och sjöng en saeta för Jungfru Maria.
Titta på henne
Titta på henne när hon kommer... Jag vet inte.
När hon sjöng saetas med en kör under stilla veckan
hörde några personer från en inflytelserik mediefamilj henne.
"Vill du bli artist?" Hon sa: "Ja."
"Om dina föräldrar inte låter dig?" "Då rymmer jag."
"Herr Isidoro, du måste ta den här flickan och presentera henne."
"Var ska jag presentera henne?"
De förberedde henne för en tävling i Madrid, i Retiroparken.
Den mest kända tävlingen var Bobby Deglanés.
Bobby Deglané var en framstående radiopratare.
Jag sjöng La morena de su copla. Jag vann priset med den sången.
Hon var helt okänd, allt hon hade gjort
var att sjunga i Retiroparken, praktiskt taget,
men den briljante fotografen Gyenes älskade det.
Han tog några bilder av henne.
Bilderna publicerades i tidningen Semana.
Hon var på omslaget, hon var vacker.
Effekten av det omslaget var så stor
att en regissör sa: "Jag villl ge henne en provfilmning."
Det är ögonblicket då vi kan tala om Sara Montiels födelse.
Ligg bara här, stilla och tyst. Ditt liv är i fara om du inte gör det.
Sara började i den spanska filmindustrin i början av 1940-talet
med mycket små roller.
Det var svårt, för jag var okänd.
Det var så jag jobbade, levde från hand till mun,
jobbade med film efter film. Det var tufft.
Hon gjorde filmer med Fernando Fernán Gómez.
Han var mannen som lärde henne hur man kysstes på film.
Jag visste inte hur man kysstes på rätt sätt och gjorde så här...
Jag såg dum ut. De sa bryt, för det var löjligt.
Han sa till henne: "Forma läpparna så här."
Utan honom hade vi kanske inte haft en Sara Montiel som kunde kyssas.
Hon hade en mycket nära relation med den store Miguel Mihura.
Han var en av de största författarna under 1900-talet.
Hon har alltid gillat äldre män, som kunde lära henne saker.
Jag var platoniskt förälskad i honom.
Han ville inte gifta sig?
Jag antar att han inte ville det, för det var en stor åldersskillnad.
Sara talade alltid så öppet om att hon var kär
i denna mycket intellektuella man. Hon förklarade det så rationellt.
Han hjälpte henne att utvecklas
intellektuellt och konstnärligt, och som människa.
Hon upptäckte kärlek och till och med åtrå.
Fortfarande minderårig gav hon sig hän till Miguel,
och det var inte alls vanligt på 1940-talet.
Hon hade förhållanden långt innan hon gifte sig.
Trots att det var ett mycket pryd, slutet och konservativt samhälle,
var hon inte rädd för åsikter.
Jag hatar dig för att du tror på Jesus och jag på profeten,
du är Isabels dotter och jag är kung Zagals dotter.
På den tiden var Sara inte särskilt känd.
Hon var en B-skådespelerska, ingen visste vem Sara Montiel var.
-Blodet är lika ädelt som ditt. -Tyst!
Hon var frustrerad över att hon inte fick något erkännande.
Hon var väldigt ung, men oerhört ambitiös.
Hon ville döda mig.
Eftersom hon i stort sett ignorerades i Spanien sa Miguel Mihura
att hon skulle bege sig utomlands.
Sara sa: "Skulle jag stanna här?"
"Antonia, det här stället är för litet för dig."
MEXIKO
Mexikanska filmindustrin på 50-talet
var den mest avancerade inom den spansktalande världen.
Det fanns ett stjärnsystem likt Hollywoods i Mexiko
med oerhört starka och mäktiga kvinnor.
NY STJÄRNA I AMERIKANSKA FILMINDUSTRIN?
När hon kom till Mexiko presenterades hon som en ung spansk stjärna.
Vilket hon inte var i Spanien, inte på den nivån.
Hon vann snabbt publikens gunst och blev nummer ett.
SARITA MONTIEL VACKER, BEGÅVAD OCH TEMPERAMENTSFULL
Jag är från Mexiko, och Sara var oerhört viktig där.
Hon fick arbeta med de största skådespelarna och duktiga regissörer,
och hon sjöng i många av filmerna.
Det är den mest intressanta delen av hennes karriär konstnärligt sett,
eftersom det var då hon utforskade olika aspekter av skådespeleriet.
Mexiko var ett paradis för den spanska intelligentian på den tiden.
Buñuel, León Felipe och andra landsflyktiga var där.
Jag träffade några underbara människor.
Var kom den här tjejen ifrån? Vem tog med henne hit?
Hur kunde hon bara dyka upp och anpassa sig så snabbt?
Hon gick till Café París, där några av Spaniens intellektuella träffades,
och ryktet spred sig att hon var spion för Francos Spanien.
Hon träffade León Felipe och även många andra, som Juan Plaza.
Jag skulle gifta mig med ledaren för spanska kommunistpartiet i Mexiko.
Han var från Murcia och hade gått i exil i Mexiko.
Juan Plaza blev vansinnigt förälskad och det var en stormig relation.
Flera vittnesmål från den tiden beskriver relationen som destruktiv.
Det var en stark relation, men också ganska stormig.
Hon berättade saker om Juan Plaza som jag inte kan säga.
Något hände som hon ogillade, så hon bestämde sig för att avsluta det.
Men det fanns något där.
Det verkar som om de fick en för tidigt född dotter som var dödfödd.
Hon hade en stark själ. Hon hade alltid en sån styrka.
Hon föddes sån. Antingen har man det eller inte.
Hon visste precis var hon var hela tiden.
Hennes karriär gjorde henne till något alldeles extra.
Saras liv är fyllt av legender.
En är hur hon tog sig till Hollywood, tack vare Piel Canela.
Det är berättelsen om en mycket fattig kubansk tjej.
Råttor åt upp hennes ansikte när hon var liten.
Vissa säger att Warner Bros upptäckte henne tack vare Piel Canela.
Andra säger att Gary Coopers dotter såg henne i Piel Canela
och rekommenderade henne till Veracruz.
Sara blev en stor idol i Mexiko.
Det logiska nästa steget var Hollywood.
Hollywood drivs av människor, talang och skönhet.
Hennes relation med Anthony Mann började professionellt.
Jag provfilmade för Serenade.
Jag tyckte verkligen om honom som regissör. Jag beundrade honom.
För mig är han en av de största regissörerna i filmhistorien.
Några av hans västernfilmer är imponerande.
Anthony Mann kunde inte motstå hennes skönhet och personlighet.
Han var äldre och höll på att separera från sin fru.
Vår romans varade i lite mer än ett år, sen gifte vi oss 1957.
Det var inte vanligt att en spanska gifte sig med någon från Hollywood.
Han var 29 år äldre än jag. Men han var...
en av de få underbara män jag har träffat.
Var ligger Sara Montiels hus i Hollywood?
Det ligger på en gata nära Audrey Hepburn, Joan Collins...
Alla bor på samma gata.
Min man kom fram till mig och sa: "Älskling, kom hit.
Jag ska presentera dig för Greta Garbo."
Jag höll på att ramla baklänges.
Hon träffade dem alla. James Dean, Elizabeth Taylor, Joan Fontaine...
Med andra ord, hon kände Hollywoodstjärnorna.
Hennes memoarer innehåller en bild på Alfred Hitchcock
där hon skrivit: "Med Alfred Hitchcock, en av mina beundrare."
Det är otroligt.
Något väldigt roligt hände mig med Marlon Brando i Hollywood.
Vi kan inte prata om Sara i Hollywood
utan att nämna de stekta äggen hon gjorde åt Marlon Brando.
Vi kan nästan känna lukten av dem.
Hon sa: "Kom över så ska jag göra La Mancha-ägg åt dig.
Från min hemstad."
En morgon klockan sju
kom min hushållerska och sa: "Fröken, Marlon Brando är i köket."
"Vad roligt, hur kommer det sig?
Säg åt honom att komma och äta ägg. Jag gjorde ägg med knapriga kanter.
Och vitlöksklyftor. De är jättegoda."
Han måste ha varit full och sagt:
"Jag går till Sara, så lagar hon ägg."
Jag har smakat Sara Montiels stekta ägg med knapriga kanter.
Stekta ägg. Så goda.
Frågan är densamma till er alla: Har ni någonsin sett ett UFO?
-Rosalía Dans, skådespelerska. -Nej.
-Don Carlos García Rodrigo, pilot. -Nej, jag har aldrig sett ett.
-Sara Montiel. -Jag har sett ett och inte sett ett.
SARITA DEN FANTASTISKA
Saras liv var som taget ur en film.
Om det inte var i verkligheten såg hon till att skapa filmen.
Man skulle nästan kunna göra en dramaserie av Saras berättelser.
En mycket viktig sån är med James Dean.
Hon var på Warner Bro-studion.
"Sara, Sara, min nya bil har precis kommit.
Kom igen, vi tar en tur med den."
"Men Jimmy, jag är mellan tagningar just nu."
Innan hon avslutade berättelsen, tog hon en lång paus.
"Samma eftermiddag fick vi den hemska nyheten
att han hade dött omedelbart efter att ha kraschat med sin nya bil."
Sara är där för en historisk händelse på 1900-talet, James Deans död.
Om jag hade varit i den bilen skulle jag nog också ha dött.
JAMES DEAN SÖKTE DÖDEN OCH FANN DEN
Min favorit är berättad av Boris Izaguirre. Den är rolig.
Sara, som fru Mann,
hade ett fantastiskt hus i Beverly Hills med en otrolig trappa.
Hon hörde en kvinna sjunga, och hon hade en fantastisk röst.
Längst ner i trappan stod en dam och moppade den.
Hon hade en mycket framträdande näsa. Sara frågade henne:
"Hebreiskan, vad är det för sång?"
Kvinnan sa: "People."
"Hebreiskan, vad heter du?"
Hon sa: "Barbra, Barbra Streisand."
Det var Barbra Streisand.
Planet börjar röra sig...
Det är på väg att lyfta, banan tar slut och havet breder ut sig,
och planet...
Mina favoritberättelser är de som handlar om flygresor.
Av någon anledning var hon besatt av berättelser om flygplan.
Det kraschade i Karibiska havet.
Hon lyckades krossa fönstret och tog sig ut genom det.
Och de krossar dem med en...
-Men de är jättesmå, Sara. -Nej, nej. De var stora.
Ingen vågar säga emot den där damen,
inte ens när de vet att berättelsen inte är sann.
Vi var tvungna att simma ut ur planet under vattnet.
Intervjuaren blev förbluffad och sa:
"Du kunde inte simma. Hur gjorde du det?"
Sara svarar som en sann diva.
Jag lärde mig tack vare min livsvilja.
Jag sa: "Du måste simma till ytan."
Hon peppade sig själv.
Hon marknadsförde och coachade sig själv.
"Antonia, du måste ut." Och hon simmade ut.
Jag tror på alla berättelser. De är sanna.
Sara Montiel är på ett viktigt evenemang i Washington,
och på planet tillbaka inser hon att Jacqueline Kennedy
sitter vid fönsterplatsen bredvid henne, och planet lyfter.
Det råder en hemsk storm. Planet börjar vingla
och det känns som i en katastroffilm.
Mitt i stormen
exploderar fönstret på fru Kennedys sida och splittras i bitar.
Sara säger: "Oroa dig inte, Jackie."
Hon tar sin handväska och kastar den mot fönstret för att blockera det.
Snälla, det var ren fantasi.
Med ett par äggstockar, för hon var Super-Sara.
Jag talar sanning, och bara sanningen.
Saker går inte alltid ihop, men det är magin i hennes berättelser.
Vissa säger att det fanns mycket fantasi i dem,
men de var trovärdiga för att de var möjliga.
Hon har foton med Alfred Hitchcock, Elizabeth Taylor, Dalí, James Dean...
Det kan man inte prata bort.
Vem bryr sig om de är 99 % sanna eller fantasi?
Sara är fantasi.
Hon förde med sig den otroliga fantasin till publiken.
Ska vi be om bevis? Det är inte CSI. Det är Sara Montiel.
Hon verkade vara stark, men innerst inne var hon skör.
Jag tror att det också förklarar hennes livliga fantasi.
Hon byggde ett skal åt sig själv, och den riktiga Antonia var skyddad.
Att skapa den fiktionen för andra var också ett sätt att skydda sig själv.
När hon var med Anthony Mann längtade hon efter att bli mamma.
Hon förlorade ett barn och det var ett traumatiskt ögonblick.
Det smärtade henne djupt.
Han dog.
Jag föll nerför trappan och han dog inom mig.
Efter missfallet, när hon föll nerför trappan
i sitt hem under äktenskapet med Anthony Mann,
led hon fruktansvärt. Det satte djupa spår i henne.
Sara var en mycket intelligent kvinna
som alltid visste vad hon skulle göra.
Jag vet inte om hon gjorde det medvetet,
men hon gjorde det definitivt utan rädsla.
Titta inte bakåt, man måste röra sig framåt, se framtiden
och anpassa sig till det ögonblick vi befinner oss i.
Efter fem år borta från Spanien
fick hon ett erbjudande av Juan de Orduña att spela en filmhuvudroll.
Den filmen var El Último Cuplé.
Till minne av de kvinnor
som en gång kunde fascinera oss med cupléns korta magi...
Mann sa: "Det kommer att bli en katastrof. Det finns inga pengar."
Han tyckte att det var en föråldrad film, cuplé var gammalmodigt.
-Visste ni att jag skulle vara här? -Nej, vi råkade bara komma hit.
"Jag är hemma igen, det är smutsigare och mindre. Jag vänjer mig."
Jag sa till honom: "Juan, jag vill sjunga."
Han sa: "Att sjunga blir svårt, men historien är skriven för dig."
De ville inte att hon skulle sjunga, de litade inte på hennes sångförmåga.
Plötsligt fick hon ett brådskande samtal.
Vad vill du?
"Kom till studion nu och spela in låtarna till El Último Cuplé."
Den ursprungliga sångaren ville ha mer betalt och kom inte.
Jag åkte direkt till studion. Det var precis vad jag ville.
Hon sa till producenten: "Sänk tonarten en halvton."
"Snälla, sänk mitt tonläge. Jag vill inte sjunga så där."
Hon hade varit ute och festat, så hennes röst var inte på topp.
De sa: "Om vi går lägre hamnar vi under pianot."
"Så vi sjunger under pianot. Jag behöver rätt ton för min röst."
På den tiden sjöngs många låtar med en raspig röst.
Hon kom dit och använde en sensuell röst.
Att röka är ett nöje
Genialt
Sensuellt
Medan jag röker Väntar jag på mannen jag älskar
Sången har sjungits av miljontals människor,
en symbol för sensualitet.
Den sensualiteten och det sättet att agera hade aldrig tidigare setts här.
Det är mer imponerande att se uttrycket i Saras ögon
och hur hon njuter av sina S än att lyssna på Mariah Carey skrika.
Det ansågs inte lämpligt för kvinnor att sjunga på det sättet.
Sara hittade sin plats och ägde den.
Min mamma var ett stort fan. Hon sa alltid:
"Sara sjunger så för hon inte har röst."
Nej, hon sjunger så för att hon har massor av karaktär.
...när jag ser dina ögon Törstiga efter njutning
Hon tyckte inte att det var en bra film
eller att den hjälpte hennes Hollywoodkarriär.
Ingen hade kunnat förutse vad som skulle hända.
Jag blev klar med filmen och åkte till Los Angeles, där jag bodde.
Premiären av El Último Cuplé var den 6:e maj 1957.
Jag fick ett telegram från Spanien.
"Sara, något stort har hänt. Kom genast."
De sa till henne att det var långa köer.
De som redan hade sett den på eftermiddagen
stod i kö för att få biljetter till samma kväll.
Biljetterna sålde slut som om det var en Madonna-konsert.
SARA MONTIEL VARMT HYLLAD
De såldes vidare på Gran Vía och vid Callaotorget.
Det var nog den största framgången i den spanska filmhistorien.
Den första att lamslå ett land.
Folk krossade fönster på Gran Vía, och allt detta utnyttjades
och bidrog till filmens popularitet.
Det var så uppståndelsen, kaoset, framgången
och succén med El Último Cuplé utvecklades.
-Kan det återupplevas? -Nej, Maria, det är för sent.
Juan, du lever bland konstnärer, men du känner dig inte som en.
Vi är som eld som måste hållas vid liv.
I Hollywood såg hon hur långt hon kunde gå.
Latina eller ursprungsamerikan, de var svåra roller.
Hon ville inte spela stereotyper hela livet,
men de erbjöd henne det.
På grund av den filmen återvände hon till Spanien ett tag.
Jag tror att hon verkligen saknade sitt hemland.
Köp den här buketten av mig Köp den här buketten av mig
Att ha i ditt knapphål
Framgången för El Último Cuplé var oväntad,
men framgången med La violetera var bekräftelsen.
Hon blev en världsstjärna och kunde välja vad hon ville göra.
Det var Saras stora genombrott.
Jag är redo att göra allt för att inte förlora dig.
Hon hade förbjudna kärleksaffärer, utstrålade en vibrerande sensualitet
och fick dessutom eliten att se väldigt dålig ut.
-Han dyker upp med den där kvinnan. -Hon ser ut som en tjänsteflicka.
La Violetera gjorde mig ännu mer berömd.
La Violetera nådde varje hörn av världen. Ja, just det.
La Violetera gjorde henne berömd utanför Spanien.
Det var en framgång på oväntade ställen för spanska filmer.
Den var etta i Italien, Tyskland,
Mexiko, Argentina och överallt i världen.
Den blev en enorm sensation.
Från då var hon den bäst betalda skådespelerskan i Spanien
och en av de bäst betalda i världen.
Sara Montiel, förföljd av autografjägare.
Sara Montiel var en nationell ikon.
Filmstjärnan Sara Montiel poserar i San Fernando-skolan i Madrid.
Sara Montiel hade den oturen som så många spanjorer hade
att leva en del av sitt liv i en diktatur.
Det grå Spanien. Det var ett sorgligt land.
Allt var väldigt korrekt och prydligt.
Sara kom och utstrålade sin oemotståndliga sensualitet.
Trots allt visade Sara alla
att Spanien också hade glädje, glitter och färg.
Sara Montiel var före sin tid.
Sara var ansiktet utåt och drivkraften bakom förändring.
Hon var fullt medveten om sin betydelse i landet
och att hon var ämnad att förändra det.
"Här har jag en värld där jag är den obestridda drottningen,
men inte i Hollywood."
Hon insåg plötsligt att hon var en industri
inom en genre som kallades Sara Montiel
och att hon var höjdpunkten inom spansk underhållning i århundraden.
Allt kretsade kring Sara Montiel.
Hennes sånger, fräckhet och sätt att göra saker.
Hon var en prototyp för rollfigurer
som krävde en särskild personlighet för att gestalta dem.
De är kvinnor som ligger nära femme fatale-stereotypen.
Gillar vi dem som lever gudfruktigt? Nej, vi gillar de andra.
Det är en blandning av melodram, galenskap och surrealism.
Plötsligt blev en nunna våldtagen,
och då hade hon inget annat val, hon blev prostituerad.
Vi hoppade från en sak till en annan och det var fantastiskt.
Sara Montiels närbilder är legendariska, nästan som musikvideor.
Den där scenen...
Väldigt få skulle klara av den scenen.
Det bröt den fjärde väggen. Sara tittade rakt in i kameran,
och det är något helt unikt i filmhistorien.
En sak som händer i alla Sara Montiels filmer
är att hon sjunger och lider mycket.
Det är Sara Montiels genre.
Jag är Sara Montiel, gillar det eller ej. Det kan ingen ta ifrån mig.
Saras filmer var framgångsrika,
även om de innehöll inslag som ansågs omoraliska,
delvis på grund av deras lönsamhet.
Framför allt, i ett politiskt sammanhang,
var Francos regim också intresserad av att förändra sin image
för att visa mer öppenhet mot omvärlden.
De användes i förhandlingar med andra länder.
De sålde mina filmer till Ryssland,
och i utbyte skulle de leverera olja till Spanien.
Sara Montiel var dock fortfarande ett svart får
i det frankistiska Spanien.
Medan många böjde sig, stod hon rakryggad.
Medan många accepterade tidens moral, gjorde hon uppror.
Under Francos styre var det ett par dagar
då skådespelare och skådespelerskor, och alla typer av stjärnor,
ombads uppträda för Franco.
Hon vägrade att delta eftersom Franco sa nej till att släppa hennes farbror
som satt fängslad i Cartagena av politiska skäl.
Franco sa: "Han är nog där av en anledning."
Och Sara vägrade gå på galan.
Hon sa att det kom en tid då hon inte kunde undkomma det.
Hon ville göra något busigt.
Franco bad henne att sjunga "La Violetera",
och hon sa: "Ja, vänta och se."
Hon delade ut violer från scenen.
Hon sa mycket tydligt till Franco: "Köp en av mig, ers excellens."
Varsågod, unge herrn
Franco reste sig för att hämta buketten med violer.
När Franco reste sig var alla tvungna att göra detsamma.
Hon gjorde något som inte bara var ovanligt,
utan som vissa till och med blev fängslade för.
Det var hennes lilla hämnd.
Hon var den friaste kvinnan som det här landet har fostrat,
från en generation som inte var fri.
Inte ens Franco kunde stoppa henne.
Jag heter Luis Fernando Carrasco.
Jag hade känt Sara sen jag var väldigt ung.
Jag var hennes bästa vän, hennes bror.
Hon ringde mig nästan varje dag. Hon visste att jag var diskret.
Jag avslöjade aldrig något.
Min första tv-intervju är den här.
De är så goda.
Luis Fernando Carrasco dök upp i Saras liv
som den lillebror hon aldrig haft.
Sara kunde aldrig vara ensam.
Om hon behövde sällskap följde jag med henne.
Deras relation var strikt mänsklig.
Han begärde aldrig något av henne.
Det är viktigt. Det är underbart
att ha någon som man inte har några förväntningar på
och som man kan gråta med när man behöver det.
Hon hade hus i Madrid som ingen kände till.
Hon tog sin tillflykt dit i tio dagar.
Hennes mamma, systerdotter Toñi och jag brukade åka dit. Bara vi.
Åren under 60- och 70-talen var enormt framgångsrika professionellt,
men svåra för henne personligen.
Hon kände sig ofta ensam.
Hon bar på en djup längtan efter moderskapet,
och missfallen påverkade henne djupt.
MIN LYCKA BLIR INTE FULLSTÄNDIG OM JAG INTE FÅR BARN
JAG SKA INTE ADOPTERA, JAG KOMMER ATT FÅ BARN
Hon såg andra som hade det svårt,
men de hade barn, och det hade inte hon.
JAG FICK ETT BARN OCH HAN DOG STRAX EFTER FÖDSELN
Det har varit frustrerande,
för jag hade kunnat leva med att inte ha fått barn,
men inte med att ha förlorat dem.
Jag vet inte om du förstår mig. Jag förlorade dem.
I NÄSTA AVSNITT
Sara var vid en punkt i sitt liv där hon behövde hitta någon
som kunde hantera henne.
Alla vände sig om och stirrade på paret var de än gick.
Hon sa: "Snälla, säg inget till någon."
Jag höll hemligheten, men hon gick igenom ett helvete.
Jag vill visa dig det här igen. Det är så fint.
Se här. Madrid, hösten 1992.
-Titta på pappa. Filmar du? -Ja.
-Men har du öppnat den? -Ja, det har jag.
Jag har märkt hur andra tycker om familjenamnet Montiel.
Jag är Zeus Montiel,
Sara Montiels son, och jag vill bli hörd.
Undertexter: Isabella Holmin plint.com