Нумо.
Ви, мабуть, стомилися.
Гаразд.
Я заспіваю пісню.
Що? Ні, якщо він знімає… Тату, ні.
- Я не знімаю. Телефону немає. - Я стара.
- Глянь на мене. - Я не знімаю.
- Гаразд. - Вимкнув.
Ви моє сонячне сяйво
Єдине сонячне сяйво
Завдяки вам я щаслива
Коли небо похмуре
Ніколи не здогадаєтеся, любі
Як сильно я вас люблю
Прошу, нехай не згасає моє сонце
Тієї ночі, любі
Коли я спала
Уві сні я тримала вас на руках
МИ СКУЧИЛИ, МАМО! З ЛЮБОВ'Ю - ЕЛІАС - ЛУКАС
НА ДОБРАНІЧ, МАМО
Піди привітайся, якщо хочеш.
Так, не знаю, та я не думаю, що мама зараз хоче мене бачити.
Вона телефонувала й казала, що нетерпляче чекає.
Тож уперед.
Бігом.
Маму слухатися!
Матусю?
Мамо?
Надворі?
Еліасе!
Ходімо.
- Матусю? - Мамо?
Не чекала так рано.
Я ще не готова.
Знаю, це все дивно. Я хотіла…
Я хотіла зателефонувати заздалегідь, щоб усе пояснити, але…
Байдуже. Ви вже приїхали.
Тільки погляньте,
зростом майже як я.
Справді, я…
Дуже не хотіла показуватися такою,
але не треба боятися.
Під усім цим я.
Мамі просто зробили…
Невеличку процедуру.
- Операцію. - Ти хвора?
Ні, я не хвора.
Присягаюся. Усе добре.
Просто…
Не знаю. Мені треба було…
змінитися. Почати все спочатку.
Наче старе авто, яке потрібно віддати в ремонт.
З людьми так теж можна.
Інколи потрібно дещо підправити.
Тато нічого не казав.
Я сподівалася, що це буде нашою таємницею.
То як?
Де мої навушники?
Що тут?
Як гадаєш, яка вона під тим усім?
Пам'ятаєш того єнота, якого збило авто?
- Усюди кров… - Годі!
Усюди на дорозі…
- Годі! Гидота! - Певно, так само.
Годі, це ж мама!
Припини!
Щось сталося?
- Ні. - Ні, мамо.
Що ж, добре.
Хочу, щоб усе було ідеально.
У мене є подарунок,
але я не встигла його загорнути до вашого приїзду.
Що це?
Це F-18 Super Hornet.
Подобається?
Дуже. Дякую, мамо.
Ага.
Добре.
Я хочу розповісти про кілька нових правил у домі.
Лише доки мама одужує.
Правил?
Яких саме?
Дуже простих.
Не бігати, не кричати в будинку
й деякий час жодних відвідувачів чи друзів,
недовго, щоб був спокій і тиша.
І сонце
погано впливає на шкіру мами, тому жалюзі не відчиняти.
До мого кабінету й спальні не заходити.
І до сараю.
- Але ж… - І жодних суперечок.
Гаразд? Маму треба слухатися.
То що, згода?
Так, звісно.
Еліасе, ти чуєш?
Так, матусю.
Добре.
Агов.
Гайда гратися на вулицю? Речі можна розпакувати пізніше.
- Матусю? - Так.
Я намалював це для тебе.
Дякую, рідний.
МИ СКУЧИЛИ, МАМО! З ЛЮБОВ'Ю - ЕЛІАС - ЛУКАС
Звідки цей телефон?
- Це татів старий. - Він віддав нам.
Я проти марнування часу на цю штуку.
Можемо чимось зайнятися разом.
День був важкий, Еліасе.
Але ми не стомилися.
Ще й восьмої немає.
Ні, зачекай.
«Його жовта шкіра ледве вкривала сітку
м'язів і артерій під нею.
Його волосся було блискучо-чорним і розвівалося.
Зуби були білосніжними.
Але це створювало ще жахливіший контраст з водянистими очима,
зморщеним обличчям і тонкими чорними губами».
Добраніч.
Ти не заспівала пісню.
Не сьогодні, Еліасе.
Але ти завжди співаєш пісню.
Ти надто дорослий для пісень.
Заплющуй очі й одразу заснеш.
ЕЛІАС - ЛУКАС
Що?
Я нічого не казав.
Я чую твої думки.
Та пусте.
Тобі не здається, що щось змінилося?
Ти про маму?
Може, від останньої зустрічі минуло стільки часу…
що вона нас більше не любить?
Вона наша мама.
Вона мусить нас любити. Така робота.
Ви моє сонячне сяйво
Єдине сонячне сяйво
Завдяки вам я щаслива
Коли небо похмуре
Ніколи не здогадаєтеся, любі
Як сильно я вас люблю
Прошу, нехай не згасає моє сонце
…штормове попередження у всьому регіоні трьох штатів
від завтрашнього вечора до ранку п'ятниці.
Хованки в лісі? Можеш ховатися першим.
Агов, Еліасе.
Еліасе.
Як називається симпатичніший близнюк?
Як?
Більшість зве мене Лукасом.
Може, замкнула його минулої зими.
Але мама заборонила.
Еліасе.
Еліасе. Що ти там робиш?
Що ти там робив?
Я ж чітко пояснила. Бути там, де я можу тебе бачити.
- Я не винен. - А хіба ти буваєш винен?
Ми зайшли туди лише на мить.
Більше жодного слова.
- Лукас згубив бейсбольну рукавицю… - Замовкни!
Надалі з будинку не виходити!
Усе гаразд?
Я не хотів завдати нам клопоту.
Ти не зробив нічого поганого.
Вибач.
Та пляма в сараї…
Здається, то кров.
Яка пляма?
На стіні.
Певно, звичайна фарба.
У цьому й проблема. Він завжди з Лукасом.
Я бачила, як він прокрався в сарай.
Кажу тобі, він знає, що щось негаразд.
Слухай, я більше й миті не витримаю в цьому будинку.
Треба покласти цьому край.
Треба, щоб він зник.
Скільки ще часу я мушу вдавати?
Зачекай.
- Як це - «вдавати»? - Не знаю.
Але їй не подобається, що ми постійно разом.
Що?
Доброго ранку.
Чула, що працює пралка.
Ти щось переш?
Агов? Що в пралці?
Постільна білизна.
Алло?
Хвилинку.
Я нічого не чую.
Я теж.
Скажи щось.
Алло?
Без їжі, без води…
чи будуть вони спроможні, чи матимуть бажання вціліти?
Куди покласти?
Куди вона не загляне.
Її ліки.
Написано: «Викликає сонливість».
Сподіваюся, вона випила багато. Поклади під ліжко.
Туди.
Я ж казав, з нею щось не так.
І чому вона палила? Вона ненавидить паління.
Що?
Лукасе. Що? Скажи мені.
Пам'ятаєш, мама сказала, що ми надто дорослі для пісні?
А якщо вона не заспівала, бо не знає слів?
Вона співала її щодня перед сном.
Так, мама співала.
Не думаю, що це наша мама.
Ні.
Ні, це… Ні, це ж безглуздя.
- Вона казала, що вдає. - Ти мене лякаєш.
- Вдає, що вона… - Годі!
Скажи, що ти певен, що це вона, і я припиню.
Ось.
Що?
Глянь на її очі.
Зелені.
Блакитні.
Ти знаєш, що я кажу правду. Це доказ.
Набери тата.
Не відповідає.
Залиш повідомлення.
- Агов? - Не заходь.
Нумо, відчини.
Я не люблю замкнених дверей у цьому будинку.
- Що там відбувається? - Нічого.
Гаразд, авжеж, я знаю, що між нами
не все бездоганно.
Я хочу почати спочатку.
Пробачити й забути?
Я приготувала вечерю.
Курячі наґґетси.
Агов?
Ми не голодні.
Врешті-решт доведеться вийти.
Набирай тата.
- Не знімай мене. - Я не знімаю. Хто знімає?
Годі, коханий. Я стара, прошу. Благаю, вимкни.
Вона прекрасна.
Час для пісні.
Ви моє сонячне сяйво
Єдине сонячне сяйво
Завдяки вам я щаслива
Коли небо похмуре
Ніколи не здогадаєтеся, любі
Як сильно я вас люблю
Прошу, нехай не згасає моє сонце
Де він?
Уставай.
- Що? - Кажи, де він.
- Що? - Ти про що?
Не прикидайся дурним. Ти не дурний.
- Давай телефон. - Ми нічого не зробили.
Ти брешеш.
Ти мені збрехав.
Не послухався і зателефонував батькові.
Не хочу, щоб він морочив мені голову
через байки, які ти йому розповідаєш.
- Ми не брешемо! Ми не дзвонили татові. - Замовкни!
Віддай телефон.
- Ні! - Віддай. Давай…
- Годі! Так не можна! - Мамо!
Припини!
Ти куди?
Стій!
Що ти робиш?
Віддай!
Ти маєш знати, що буває за брехню.
Ось що буває, коли не казати правду.
Це несправедливо.
Справедливо?
Хіба тут є справедливість?
Гадаєш, я цього хотіла? Чи мені це подобається?
Я перший на варті.
Ти можеш поспати.
Що це?
Це вона.
Що ти робиш?
Відповідай.
Трясця! Та що це з тобою?
Повернись!
Що відбувається?
Я хотів перевірити.
Еліасе, у цьому будинку дверей не замикають.
Сонечку, я не серджуся. Просто…
Я лише хочу поговорити.
Іди геть!
Відчини довбані двері!
Гаразд, рахую до трьох.
Один.
Два.
Трясця!
Я намагалася бути доброю.
Я хотіла зрозуміти.
Намагалася підігрувати.
Робила все, що треба було.
А ти так зі мною поводишся?
З власною матір'ю?
Ти не наша мати.
Що ти сказав?
Еліасе, не треба.
Кажи.
Устань!
Еліасе.
Ти не наша матір.
Це дуже жахливі слова.
Не треба.
Наша мама нас любила.
Попроси пробачення.
Ми тебе не любимо. Ми тебе ненавидимо.
- Лукасе, скажи їй. - Говори зі мною, а не з ним!
Що ти зробила з нашою мамою? Де вона?
Ти брешеш, Еліасе. Ти кажеш неправду.
- Брешу не я, а ти! - Скажи, що я твоя матір.
- Мені боляче! - Скажи!
- Ні! - Годі!
Я надто довго панькалася з тобою. Досить.
Усе тепер зміниться. Чуєш?
Відпусти мене!
- Брехні більше не буде! - Припини!
- Скажи!
- «Ти моя матір». - Годі! Холодно!
«Ти моя матір».
Скажи.
- Ні! - «Ти моя матір».
- Будь ласка! - «Ти моя матір».
Скажи, Еліасе.
«Ти моя матір».
Ти моя матір.
Нам треба забиратися.
Тут небезпечно.
Ходімо!
Агов? Нам потрібна допомога! Відчиніть! Будь ласка!
Відчиніть двері! Допоможіть, благаємо!
Тут нікого немає.
Електрики немає.
Телефон теж не працює.
Треба перечекати грозу тут.
Цікаво, де зараз мама.
Гадаєш, вона сумує за нами?
Звісно, сумує.
Думаєш…
Думаєш, у неї все добре?
Мама боролася б як сто мільйонів поганців, щоб дістатися до нас.
Певен, усе добре.
Дуже тихо.
Поговори зі мною.
Про що?
Байдуже.
Про будь-що.
Розкажи щось.
Гаразд.
До нашого народження…
Якщо ти хочеш насміхатися,
- то я не в настрої для тупих жартів. - Еліасе, тихо.
Ще до нашого народження,
коли ми були такими малими, що нас навіть не помічали,
коли ми були одним цілим…
як і всі інші.
Більшість так і залишається.
Але ми ж розумні.
Ми вирішили розділитися навпіл.
Щоб ніколи не залишатися на самоті.
Лукасе?
Тихенько!
Усе гаразд, юначе.
Не хвилюйся. Жодних проблем. Я хочу допомогти. Гаразд?
Агов, Сен!
Ходи глянеш, що я знайшов.
То хто ця особа?
Ми не знаємо.
У неї закрите обличчя.
Але тобі стає страшно?
Розкажи їй про холодну воду.
Агов, Сенді.
Гаразд.
Надважливе завдання - треба звідси забиратися.
Куди ми підемо?
У безпечне місце, зі справжнім ліжком.
Обіцяю, ніхто нікого не скривдить.
Ні, вони везуть нас додому.
- Неможливо. - Розвертайтеся.
Стійте! Зупиніть авто!
Прошу!
Гаразд, виходимо.
Ви просто янголи.
Піти надвір у таку ніч?
Подякою неможливо все висловити.
Дякуйте сусідові.
Якби не його датчик руху…
Навіть уявляти не хочу.
Ви справді не хочете кави чи…
Дякуємо. Не треба.
Какао, чай? Хоч щось? Певна, плитка не вимкнулася.
Справді. Ми не хочемо.
Є одна річ…
- Ґері. - Що?
Якщо ви не проти і…
Мені дуже соромно просити про це, але я хотів би зробити селфі.
Ґері.
Я ваш прихильник.
Не знала, що ще хтось залишився.
Мені дуже приємно, справді, але давайте іншим разом,
бо я не в формі, тому…
Звісно, це… не треба було просити.
Прошу, ні.
Знаєте, я надішлю вам кілька підписаних фото
і дисків у відділок.
- Хоч так віддячу. - Це просто чудово.
Дякую.
Нам треба поговорити ще про кілька речей.
Мабуть, було дуже холодно.
Нагорі можна прийняти гарячу ванну, згода?
Я буду за мить, гаразд?
Пластика може змінити обличчя будь-кому.
Вона обдурила копів.
Вони її не знають.
Я брехала б, якби стверджувала, що все гаразд,
але вважати мене якоюсь самозванкою…
Я намагаюся зрозуміти суть справи.
- Знаю. - Просто для протоколу.
Заповнити поля.
Розумію, що говорити про таке незручно.
Та я б ніколи не підняла руку на свою дитину.
Ні, звісно, ні. Але губа розбита,
- ми мали перевірити. - Так.
То як це сталося?
Він грався біля басейну і, мабуть, посковзнувся.
Я йому сто разів казала бути обережнішим.
Я їм завжди це казала.
Інколи не знаю, що робити.
Так…
страшно, ця межа між
реальністю і вигадкою.
Вона зникла.
Дякую.
Мені справді тут самотньо інколи.
Діти люблять вигадувати.
Це мине.
Боже, сподіваюся, це так.
Що ж, ми дамо вам спокій.
Не знаю, що й сказати. Але сьогодні я спатиму спокійно.
Ми всі будемо під одним дахом, цілі й у безпеці
завдяки вам.
- Бережіть себе. - Я надішлю вам диски.
Гаразд. Дякую.
- Добраніч. - Дякую.
Ніхто не повірить двом малим дітям.
Ніхто, доки вона поруч.
То що нам робити?
Спробуємо ще раз уранці.
Ні.
Треба знайти маму.
Вони поїхали.
Ми залишилися самі.
Описати не можу, що я сьогодні пережила.
Я бігала надворі в грозу.
Зняла пов'язку на три дні раніше.
Добре, що я не спотворена.
Я знаю, що ти не спиш.
Нічого.
Ігноруй мене.
Бійся мене.
Якщо хочеш, ненавидь мене. Але я нікуди не дінуся.
Колись ти мене полюбиш.
Це що, якась гра?
Я не гратиму.
Де мама?
Гаразд.
Давай домовимося.
Обіцяю, якщо припиниш зараз…
я не буду сердитися.
Я пробачу.
У тебе блакитні очі.
У мами зелені.
То ось у чому справа?
В очах?
Боже.
Еліасе, це ж портрет.
На роботі я ношу кольорові лінзи. Вони в мене в сумочці знизу.
Поглянь на мене. У мене блакитні очі.
Так не вийде.
Якщо втечемо зараз, то будемо в тата до темряви.
Я не покину маму.
Господи, трясця!
Де вона?
Не роби більше такого.
Ти чуєш?
Забери…
Чорт. Присягаюся!
- Коли я встану, то тобі… - Де вона?
Скільки разів можна повторювати?
Я тут, Еліасе.
Я тебе годувала.
Виховувала.
Ночами сиділа біля тебе.
Робила все, щоб ти був щасливий.
Я твоя мати, трясця!
Ми марнуємо час.
Вона буде брехати й вигадувати пояснення.
Ти хоч мене слухаєш?
Господи, що тепер?
Наша мама не викидає наші малюнки. Вона їх зберігає. Навіть погані.
Гаразд…
Тримає в коробці з-під взуття.
- Я розумію! - Ні!
Мами такого не роблять.
Мами лікують порізи.
Мами граються з дітьми. Співають синам пісні перед сном.
Еліасе, просто ходімо.
Прошу, Еліасе, відпусти мене…
Просто ходімо звідси.
Ти знаєш, що це я.
Знаєш, що це я.
Вона придурюється.
Постійно придурювалася.
Не можна тут залишатися.
Нам треба йти.
Еліасе. Що ти робиш?
Шукаю її сумочку.
- Навіщо? - Вона казала, що там лінзи.
Але вона бреше.
Не можна вірити її словам.
Треба переконатися.
Ми справді обшукаємо весь будинок?
Вона тут, я її десь бачив.
Кажу тобі, ми марнуємо час.
Вона тут.
Лінз немає, я ж казав.
- Ти певен? - Ти мені не віриш?
- Вірю, але… - Ти дозволяєш їй стати між нами.
Нам треба в безпечне місце.
Й одразу знайдемо маму.
Ми її знайдемо.
Присягаюся.
Не можна нікому вірити.
Треба викликати таксі й поводитися як завжди.
Не можна її так лишати.
Якщо розв'яжемо її, вона нас зупинить.
Повір, усе буде добре.
Я піду зберу їжу.
Бери, що треба, зустрінемося знизу. Добре?
Еліасе.
Еліасе, ти мене чуєш? Я знаю, ти там.
Я маю дещо тобі сказати.
Ось і ти.
Мій любий хлопчику.
Знаєш, я тут подумала.
І ти…
Маєш рацію.
Я була сама не своя.
Але…
Я виправлюся.
Обіцяю.
Так тисне всюди.
Ти міг би…
Хоч на мить ослабити хоч одну?
Не думаю, що варто.
Це тобі Лукас сказав, еге ж?
Ти розумний хлопчик, Еліасе.
Думай сам.
Ти не мусиш завжди слухатися брата.
Еліасе.
Дякую. Ти такий хороший хлопчик.
Навіщо ти порвала мій малюнок?
Не треба було цього робити.
Це була помилка.
Інколи люди…
Роблять те, чого не хочуть.
Я була засмучена.
Чому ти була засмучена?
Що ти робиш?
Еліасе.
- Ти не маєш тут бути. - Вона хотіла пити.
Я дав їй воду.
Еліасе, послухай мене.
Не слухай його.
Слухай мене.
Я твоя матір.
Що в тебе в руці?
Прошу.
Еліасе, залишся зі мною.
У неї боліли руки.
Я хотів перев'язати.
- Ти хотів її відпустити? - Лише перев'язати. Присягаюся.
Залишся зі мною, сонечку.
Візьми стрічку.
- Що? - І шкарпетку.
Навіщо?
Щоб не дати їй брехати.
Еліасе.
Що ти робиш?
Еліасе.
Ні, любий… У мене ще все гоїться.
Прошу.
Не треба.
Ти вчинив правильно.
Разом ми сильні, еге ж?
Гаразд. Я маю печиво, крекери. А що галети?
Хочеш?
Еліасе, галети?
Відчини двері, будь ласка.
Що робити?
Не впускати їх. Ти збожеволів?
Але ж вони нас бачили.
Тебе бачили. Позбудься їх.
Знаєш що? Тебе арештовано.
Жартую. Поліцейський гумор. Вибач.
Не покличеш матір?
Допоможіть!
Її немає.
Ти певен? Бо її авто в гаражі.
У неї не одне авто.
Чудово. Ось так.
Гаразд, її немає. Скажеш їй, що ми заходили?
А куди вона поїхала?
Допоможіть!
Дай дитині спокій.
Мабуть, вона поїхала в місто.
Нехай сам нам скаже.
То ти знаєш, де твоя мама?
Вона поїхала в місто.
Знаєш що? Давай-но їй зателефонуємо.
- Боже, Сенді. - Це недовго.
Повернемося пізніше. Їй не сподобається,
- що ми чіплялися до малого. - Я вже набираю.
- Голосова пошта. - Задоволена?
- 23-20? - 23-20, кажіть.
Я зараз.
Еліасе, ти нічого не хочеш мені сказати?
Знаєш, у мене є дитина.
Дівчинка. Набагато менша за тебе.
Її звати Алма і якщо, боже збав, їй колись знадобиться допомога,
будь-яка, я б хотіла, щоб вона вміла звернутися за нею.
Ти розумієш, що я кажу?
Тебе не покарають.
Гаразд. На сьомому шосе перекинувся трейлер.
Еліасе.
Гей, ходімо.
Усе добре.
Чудово. Я їду, з тобою чи без тебе.
Ми повернемося ввечері, коли мама буде вдома.
Ти не вмієш брехати.
Я викликаю таксі.
Де ж воно?
Я забув зубну щітку.
- Серйозно? - Я швидко.
Авто зараз приїде.
Я швидко. Скажи, нехай зачекають.
Дозволь мені пояснити.
Ти збрехав.
- Еліасе… - Це вона.
Вислухай мене.
Чому ти її ненавидиш?
Я скажу, але не відпускай її.
Слухай, повір мені.
Гаразд?
- Відпусти її! - Еліасе, чекай!
Я хочу допомогти тобі.
Еліасе, прошу!
Відчини двері!
Вона зробить тобі боляче! Стій! Еліасе, чекай!
Вона хоче, щоб ти був сам!
Відчини двері!
Еліасе, відчини двері!
Еліасе, вона брехатиме тобі!
Еліасе!
Еліасе.
Матусю.
Дитинко. Мій синочку.
- Вибач. - Усе гаразд.
- Я не хотів тобі такого робити. - Ні. Все гаразд, сонечку.
Я тут.
- Я з тобою. - Це все Лукас.
Він збрехав.
Сказав, що ти не мама. Сказав, що я маю скривдити тебе.
Я не хотів.
Усе гаразд.
То ти не сердишся?
Ні.
Ні, я не серджуся.
Ні.
Мені страшно.
Я не знаю, що відбувається.
Ти поговориш із Лукасом?
Я думаю, з ним щось негаразд.
Я хочу, щоб усе було так, як раніше.
Сонечку.
Я хочу, щоб ти дещо зробив.
Треба, щоб ти пішов зі мною.
Лукасе?
Мамо.
Я не бачу Лукаса.
Усе гаразд, любий.
Нумо, ходімо.
Усе добре.
Усе гаразд, ти зі мною.
Лукасе?
Заходь.
Усе добре, сонечку. Я тут.
Треба, щоб ти глянув, сонечку.
Усе гаразд.
Просто скажи мені, що це.
- Фарба? - Ні.
Добре подумай, рідний.
Я не знаю.
Ні, знаєш, Еліасе.
Ти знаєш, що це. Тепер ти мусиш сказати.
Прошу, Еліасе, годі вдавати.
Я не можу.
Я намагалася, та не могла дивитися, як ти з ним розмовляєш,
як граєшся.
- Я… - Годі.
Зупинись.
Сонечку, послухай мене.
Ти не винен.
Це нещасний випадок.
Ти не знав, що рушниця заряджена, а ви лише гралися.
- Ти не хотів скривдити його. - Прошу, годі.
Я знаю, що це важко, але послухай мене.
Ми можемо почати спочатку.
- Годі. - Я хочу, щоб ти побачив, яка реальність.
- Ні. - Прошу, просто…
Це реальність.
Ми вирішили розділитися навпіл.
Щоб ніколи не залишатися на самоті.
Глянь на це.
Годі вдавати.
Ми з тобою одне ціле. Тому ми й щасливі.
Я не ображу тебе.
Ти не образиш мене.
Межа між реальністю і вигадкою зникла.
- Це реальність. - Годі.
- Досить вдавати. - Прошу, годі.
Досить вдавати.
Ні!
Мамо?
Матусю?
Ти… Ти щойно…
Ти нічого поганого не зробив, синку.
І ти був таким сильним.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька
Творчий керівник Дмитро Восколович