Salutare! M-ați prins.
Nu poți avea un Crăciun fără brad, nu?
Și nu poți avea un brad fără pădure,
acolo unde începe povestea noastră.
V-ați întrebat ce definește o poveste de Crăciun?
Unii spun că se întrunesc cerințele dacă se petrece în timpul sărbătorilor.
Spiritul Crăciunului învăluie povestea și e suficient.
Dar eu cred că e mai mult de atât.
Știți cum vă simțiți în perioada asta.
Puțin fericiți, puțin triști.
Probabil că nici nu puteți exprima în cuvinte.
Dacă încercați, poate vă iese un cântec.
Urmează să cânt un cântec plin de nonsensuri.
Dar părțile care nu sunt nonsensuri au însemnătate mare.
APROAPE O POVESTE DE CRĂCIUN
Strălucitor!
Te-am prins!
Da!
Nu, nu!
- Lunel! - Lunel...
Nu din nou!
- Nu din nou... - M-ați văzut?
N-am mai zburat așa departe de unul singur.
Era un cuib perfect! Uită-te la el acum! Uite... cum arată!
- Adică... - L-ai stricat.
Îl putem clădi și mai bine acum!
Priviți ce am găsit! Imaginați-vă un cuib argintiu!
În vârful celui mai înalt copac, am fi deasupra pădurii.
Un cuib argintiu?
S-ar uita toți la noi! Am fi în văzul tuturor.
- Și ce-are dacă se uită? - Suntem bufnițe. Nu umblăm la vedere.
- Haideți să... - Și dacă vreau să fiu văzut?
Vrei să fii și mâncat?
Toate celelalte ființe din pădure vor doar să te mănânce.
- Nu și șoarecii. - Ba da, dac-ar fi mari.
Nu și vrăbiuțele. Nici...
- Ce e, tată? - Probabil era doar o frunză.
O frunză mare și înfricoșătoare, foșnind în briza blândă, dar înfiorătoare.
Foarte amuzant, micuțule Lunel!
Crezi că știi bine lumea, dar... n-ai idee cum e.
Cred că am idee.
Când o să crești, poți să-ți faci un cuib argintiu în ce copac vrei,
dar se face frig acum și nu mai avem cuib!
Fii un frate bun și stai cu Ciufulici, în timp ce plec să caut o casă nouă.
- Poți face asta? - Da, tată.
Stați nemișcați, în liniște, și nu plecați nicăieri!
Bun, mă întorc repede.
- N-am vrut să-l stric. - Dar ai făcut-o.
Pun pariu că-l pot repara. Am nevoie de câteva crenguțe bune.
Pot să-l termin înainte să vină tata. Ar fi o surpriză.
Dar tata a spus să stăm aici.
Nu-ți face griji! Nu plec departe. Suntem în pădure.
- Sunt bețe și crenguțe peste tot. - Stai, Lunel!
Mă întorc repede!
Uite o crenguță!
Aia pare bună.
Asta e perfectă!
Strălucitor!
Du-te, Lunel, mă ocup eu!
- Tată! - Du-te!
- Ești bine? - Cred că am aripa ruptă.
O să fii bine. Stai în copac!
Stai în copac! Mă întorc.
Bine, tată.
„Stai în copac.
Stai în copac.
Stai în copac.”
Cade!
Faceți loc! Trecem.
Haideți! Repede!
Ușor... Mă descurc, pot s-o fac.
Ce fel de pădure e asta?
Mă scuzați!
Doamne! Nu!
Ești bine, domnișoară?
- Da, sunt bine. - Te-ai lovit tare.
- Are cine să te ducă acasă? - Lăsați-mă!
- Plec. - Vrei să te conducem?
- Nu. - Bună, micuțule!
Vii cu mine? Ai grijă!
Salutare! Locul tău nu e aici, nu-i așa?
Te-ai rătăcit?
Da, domnule.
Se pare că nu-i nici locul meu. Ai grijă de tine!
Străzile astea înghețate sunt periculoase.
- Mâncare! - Iau eu asta!
- Mersi mult! - Mâncare!
Scuze, nu voiam s-o mănânc pe toată.
- Ce-avem noi aici? - Ce se petrece?
- Avem o ființă vie aici. - Da, sunt viu.
- Mâncare! - Nu sunt mâncare, domnule.
Ce mâncai, puștiule? Du-te acasă!
Scuze, speram să pot...
O să te întrerup.
Vezi tu, astea sunt gunoaie.
Gunoiul e mâncarea porumbeilor, nu a celor ca tine, orice ai fi.
Chiar așa, ce ești?
- Sunt o bufniță. - Bufniță?
Cam micuț pentru o bufniță, nu crezi?
Nu cred că ești o bufniță.
Bufnițele sunt creaturi sălbatice renumite de pe cerul nopții.
- Nu ești o bufniță. - Jur că sunt!
- Mâncare! - Nu! Nu vă vreau mâncarea.
- Vreau doar să... - Nu poți mânca, deci nu mai întreba!
- Nu întrebam. Voiam să... - Fir-ar să fie!
Vrei ca Pălmuț să moară de foame?
- E lihnit! - Mâncare!
Ce ar putea să mănânce, dacă nu gunoi?
- Îi e foarte foame. - Mâncare!
Auzi, ce-ai pățit la aripă?
Păi... a fost...
- M-am luptat și s-a rup... - Ce dur ești!
- Crezi că te poți lupta și cu noi? - Proastă idee, puștiule.
Stați! N-am spus asta. Tu ai spus-o!
Suntem trei contra unul. Crezi că ai șanse?
- Proastă idee. - Nu!
Bun, să-i arătăm ce putem noi, cei de la Rockefeller Plaza!
Fir-ar, o luăm de la capăt.
Mâncare!
Acolo!
- Du-te! - Mâncare!
Se îndreaptă spre Fifth Avenue!
- Bună, micuțule! - Te-am prins!
Oprește-te! Vrem doar să vorbim.
Te-am prins acum!
Nu!
- Iar tu. - „Iar tu.”
- Ce e chestia asta? - Bună!
- În ce fel de pădure locuiești? - Ce cauți așa departe de casă?
E în apropiere?
Ce-ai pățit la aripă? E ruptă?
Sărbătorile sunt deja destul de stresante!
E în regulă.
Vino, micuțule!
Așa...
Numele meu e Luna.
Ești cea mai amabilă ființă de azi.
- Numele meu e Lunel. - Cum te cheamă?
- Tata îmi spune „micuțul Lunel”. - Ce nume să-ți dau?
Într-o zi, o să fiu „marele Lunel”. Momentan, sunt doar micuț.
Ai multe de spus.
Ce-ai pățit la picior?
N-am mai mers singură cu trenul.
Noi ne aflăm aici, dar eu și mama locuim pe aici.
Am putea lua trenul ăsta către trenul ăsta.
Dar, dacă mă întorc acasă, o să se supere pe mine.
- Puștiule! - Tata locuiește aici...
Locul tău nu e aici. Ăsta e locul meu.
- Toată zona. - Bine, domnule.
Am făcut pipi peste tot.
- Bine. - Crăciun fericit!
Aici e Rockefeller Plaza.
- De acolo am venit. - Tata a spus să stau în copac.
Voiam doar să merg la patinoar.
N-ai văzut niciun copac pe-aici, nu?
Stația 59 St - Columbus Circle
Credeam că e cel mai frumos să petreci Crăciunul în oraș.
Nu înțeleg deloc locul ăsta.
Veneam cu părinții să privim vitrinele
și toate decorațiunile.
În pădurea mea veneau uneori oameni.
- Toți păreau fericiți. - Tatei nu-i plăcea de ei.
Dar zâmbeau mereu când le arătam cel mai tare truc.
Niciunul nu arăta ca cei de aici.
Cine știe? Poate că nu sunt fericiți.
Poate că sunt singuri, ca noi, așteptând ca Crăciunul să se...
- Ce e? - Cred că e tata!
E doar un ceas.
Ești bine?
Nu ești, nu-i așa?
Nici eu nu sunt.
Dar mi-e foame.
- Ție ți-e foame? - Te referi la mâncare?
- Vrei să mănânci? - Aș mânca ceva.
¿Come?
Îmi plac viermii, insectele, râmele sau șoriceii.
Ai așa ceva?
Asta poți să iei cu cinci dolari în New York.
- Dar e bună, nu-i așa? - E cea mai proastă mâncare!
Dar mersi c-ai vânat pentru mine!
Îmi amintești de câinele meu.
Aveți aceeași privire. Pari că înțelegi ce spun.
Arăți spre inimă? Mă iubești?
Nu te cunosc bine, dar cred... că și eu te iubesc.
Scuze, începe să mă doară.
E cel mai tare lucru pe care l-am văzut!
Eu pot să-mi răsucesc capul.
Nu e la fel ca șmecheria cu piciorul, dar e ceva.
Facem o pereche pe cinste, nu-i așa?
BRADUL ROCKEFELLER
- Uite-l! - Ce e?
- Copacul! Privește! - Ce încerci să-mi spui?
- Acolo trebuie să ajung! - Așteaptă!
- Copacul! - Întoarce-te!
- Copacul! - Mai încet!
- Tata a spus să stau în copac. - Stai! Nu sunt la fel de rapidă!
- Îmi scapă! - Stai, nu pot ține pasul cu tine!
Nu!
- Oprește-te! - A dispărut.
- Vreau acasă... - Vreau acasă...
S-a rupt coarda.
Ei bine, asta nu m-a oprit până acum.
Măi să fie!
- Ce-avem noi aici? - Credeam că te-am pierdut.
- Mâncare! - Plecați!
Sunteți niște zgomotoși răutăcioși. Nu vă vrem gunoiul!
Ne-am rătăcit și vrem doar să ajungem acasă!
- Da, de Crăciun. - De Crăciun, orice ar însemna asta.
- Te-am auzit vorbind? - M-ai auzit cumva?
- De Crăciun, zici? - E bine să fii acasă de Crăciun.
- Mi-aș dori să avem o casă! - Dar avem.
Așa e. Casa noastră e pe străzi.
- Mâncare! - Ce zici, șefa? Îl ajutăm?
Am putea să-ți arătăm calea, dacă-ți dorești cu adevărat.
- Ați face asta? - Da.
- Ca un cadou de bun-venit. - În „Marele Măr”!
- Merele au viermi. - Așa e, partea cea mai delicioasă.
- Haide! - Dar am aripa frântă, nu pot zbura.
Tu crezi că noi zburăm? Ești nebun, puștiule. Vino!
Da!
- Așa mai merge! - Trebuia să-mi iau fularul!
Doar nu credeai c-o să zburăm până acolo, nu?
Suntem porumbei, nu ne subestima!
Strălucitor!
- Acolo e! - Stai, lasă-mă să te ajut!
Trebuie să ajung în vârf, înainte să se întoarcă tata.
Ce facem acum? Fugim?
Oprește-te! Ai întrecut măsura.
Opriți-vă cu toții! Nu mai fugiți! Stop!
- Hai! - Inacceptabil!
Pe aici! Acolo e, haideți!
Fir-ar să fie!
Fără animale pe gheață!
Pot s-o fac!
Pot s-o fac! Pot!
Te-am prins!
Zboară!
Ține-te bine, micuțule! Te-am prins.
- Da! - Da!
- Măi să fie! - Crăciun fericit, puștiule!
Zboară cât mai sus, bufniță curajoasă!
E frumoasă priveliștea de aici, de sus, nu-i așa?
Da.
Dar nu-l văd pe tata. Crezi c-o să mă găsească vreodată?
Păi... poate că da. Poate că nu.
Dar privește toți acei oameni, cu bucurie în inimă și voie bună!
Ei te-ar putea ajuta să-l găsești.
Crăciun fericit, puștiule!
„Crăciun fericit”?
Deci... ce credeți? Ce face ca această poveste să fie una de Crăciun?
Bradul? Zăpada? Lumina în întuneric?
Sau poate acel sentiment când nu primești chiar ce-ți dorești,
dar, în adâncul tău, știi că chiar și o mică lumânare
poate face ca totul să fie mai luminos și mai călduros.
Poate sunt toate acele lucruri.
- Sau poate e vorba de asta. - Scuzați-mă, domnule!
O bufniță micuță din acel copac își caută familia.
Și eu îmi caut familia.
Vino, micuțule! Ești departe de casă.
Trebuie să stau aici și să-l aștept pe tata.
- Stau... - Nu-ți face griji! Te ducem la familie.
Ce cald e!
E în regulă, poți pleca.
- Tată! - Lunel?
Tată!
- Lunel, unde ai fost? - Lunel!
- Te-am tot căutat... - Crăciun fericit, tată!
- „Crăciun”? - „Crăciun”?
- Ce e Crăciunul? - Ce-i aia?
Nu prea știu, dar cred că...
asta înseamnă.
Ai dreptate, micuțule Lunel.
Asta înseamnă Crăciunul.
Subtitrarea: Iulia Ștefan